Metalopolis již 20 let pravidelně přináší informace a články převážně související s metalovou hudbou. Často však zavítáme i do jiných než metalových anebo vůbec hudebních oblastí a nezřídka tak nabízíme i obsah mimo hlavní záběr našeho webového magazínu.
Smrt nebo sláva. Všechno nebo nic. Možná by se do jisté míry dalo polemizovat o tom, co takový název desky vlastně znamená, ale vzhledem k tomu, co RUNNING WILD na heavymetalovém poli v roce 1989 znamenali, by to byl holý nesmysl. Oni totiž na nic nemuseli sázet, jenom jednoduše nahráli to nejsilnější, co v nich v tu dobu dřímalo. Takovou malou apokalypsu, abych byl ještě konkrétnější.
A jako nesmrtelný symbol do jejího čela umístili skladbu, kterou dodnes považuji za jednu z nejlepších kapely vůbec, totiž „Riding the Storm“. „…Tvář ve větru, řítíme se bouří, udržíme si svůj kurs, ať přijde cokoliv, bloudící duše v moři šílených, smrt nebo sláva, řítíme se bouří…“ proklamuje svým typickým vokálem vůdce Rolf Kasparek a posluchačovi se při poslechu téhle salvy otevírá jedinečná možnost vychutnat si všechno, o čem má být pravý speed metalový hit, tedy pomalou předehru, drtivý přechod do zrychleného tempa, oboje samozřejmě v jiné náladě a melodii, ale absolutně do sebe pasující, pak hlavní instrumentální motiv, sloky stupňující napětí k refrénu, který pochopitelně vybuchuje jako zátka od řádně protřepaného šampaňského, krátké vydechnutí, strhující sólo a znovu onen zabíjející refrén.
Uff. Ale nechtěl bych stavět slávu téhle desky jen na jediné, byť převelice povedené skladbě. Zbytek totiž je, ač se to už možná zdá být neuvěřitelným, rovněž převelice povedeným. Skladba za skladbou šumí okolo vás a vy se mezitím ani nestačíte nadechovat. Burcující „Renegade“, chladná „Evilution“, jako had kluzká „Running Blood“ (s její téměř učebnicovou předehrou alá IRON MAIDEN), další Beckerova parádní instrumentálka „Highland Glory“ či dramatická vyloďovačka „Marooned“, je to vskutku zdrcující tempo, o zážitcích ani nemluvě, ale tahle jízda i tak nemilosrdně pokračuje dál. Další zabiják a nesmrtelný klenot živých vystoupení kapely se jmenuje „Bad To The Bone“ (ještě před vydáním samotného alba vyšel jako maxi singl spolu s „Battle Of Waterloo“ a „March On“, když posledně jmenovaná na klasickém vydání samotného alba nebyla a objevila se pouze jako bonus na některých edicích) a vyznačuje se zejména odzbrojujícím úvodním kytarovým motivem, stejně tak jako následující „Tortuga Bay“ a titulní „Death Or Glory“ refrénem a sóly, které by jiní nevymysleli ani po celonočním skupinovém orálním sexu se všemi múzami, co jich jen možná existuje.
V grandiózním finále nás pak RUNNING WILD nenápadně přenesou na bitevní pole, a i když „jen“ ve středním tempu, přece jen to znamená další gejzír obrovského skladatelského potenciálu. S úctou ke všem předešlým albům se domnívám, že právě na téhle desce dosáhli RUNNING WILD svého prvního vrcholu, zhodnotili tady a stoprocentně prodali všechno to, co uměli (zjednodušeně řečeno povedlo se jim bezchybně sladit sílu, rychlost a rozum) a patří jim za to (alespoň můj) neskonalý dík.
Mimochodem, když jsme u toho děkování, pozorný čtenář by v bookletu dozajista objevil krátké poděkování (do slova a do písmene: „L. Krizkovy za fantasticke sborove spevy. Hodne stesti auspechu do budoucnosti. Nezapomen anglictinu!“) Ladislavu Křížkovi za hostující vokál, a dále také hlavnímu mechanikovi přes bicí, jakémusi Mr. AC. To ale jen tak na okraj a pro pořádek. Stejně tak pro pořádek ještě uveďme, že v těsném závěsu za „Death Or Glory“ (vyšlo 7. listopadu 1989) se na pultech 13. ledna 1990 objevilo také EP „Wild Animal“ s nově předělanou „Chains And Leather“ a novinkami „Wild Animal“, „Tear Down The Walls“ a „Störtebeker“, pod nimiž byli jako RUNNING WILD podepsáni jen Kasparek-Moti-Becker s tím, že Iain Finlay pouze nahrál všechny bicí. Inu stále platilo, že železo bylo třeba kout, dokud bylo žhavé, že.
1. Riding the Storm
2. Renegade
3. Evilution
4. Running Blood
5. Highland Glory (The Eternal Fight)
6. Marooned
7. Bad to the Bone
8. Tortuga Bay
9. Death or Glory
10. Battle of Waterloo
11. March On /bonus/
Podruhé (a zřejmě naposledy) v tomto volném seriálu nad diskografií Running Wild naprosto souhlasím s Louisem. Touhle plackou totiž Kasparek prožil svůj tvůrčí vrchol. Každá skladba je přesně na svém místě, funkční, deska vlastně nemá slabšího místa a odsýpá jedna radost. Škoda jen, že rozmnělňováním nápadů a jejich neustálým opakováním na dalších řadovkách skupiny pozbyla trochu ze svého lesku. Ale i navzdory tomu, v této době ještě Bukanýři brázdili světová heavy metalová moře jako králové. Dneska by mohli tak maximálně příštipkařit na Blaťáku...
Návrat k plnšiemu zvuku skreslených gitár na vlnách pohodovej melanchólie s charizmatickým vokálom funguje opäť dokonale. Nahrávka nabitá celým spektrom emócií s fantastickým zvukom exceluje vo všetkých rozmeroch post doom/rock žánru.
Metalcore vo veľmi šťavnatej podobe! Keith Buckley, frontman pradávnych a už žiaľ nefunkčných EVERY TIME I DIE a jeho nové pôsobisko v prekvapujúco výraznej forme. Toto sa podarilo v každom jednom ohľade.
Doposud jsem se s tvorbou libereckých spíše míjel a vlastně ani nevím proč. Ty ozvěny starších LVMEN, festival emocí a hůře definovatelná těžká atmosféra dělají z nahrávky pro mě velmi chutné sousto. Jdu se zavrtat pod její povrch => další poslechy nutné!
Stoner / doom / heavy metal tradičního ražení a s "čarodějnicí" za mikrofonem není už žádné unikum. Vlastně ním není ani nová deska amerických CASTLE. Přesto však nahrávka nabídne příjemnou společnost těžký kytarových riffů a (před)pekelných melodií.
Švédská rodinná kapela se příliš nenechává svazovat žánrovými mantinely. Minule to bylo laděno hodně do folku. „Lullaby“ oživuje taneční rytmy postavené na power metalovém podkladu. Opět velmi dobré, jen je škoda, že je to pouze singl.
Jude Law jako sebedestruktivní lovec amerických nácků v temném a tvrdě tenzním thrilleru podle skutečných událostí. Australan Kurzel se s tím nesere a ve filmu, který nejvíc připomíná Sicario či Wind River, zobrazuje zrůdnost i svůdnost US fanatismu.
Zasloužený trest pro ty, kteří Todda Phillipse pasovali na Spasitele komiksu. Nesoudržná slátanina selhává ve všech žánrech, o než se pokusí, svou naivitu každopádně skrývá agresivní temnou introspekcí, která je ještě legračnější než ten psychomuzikál.